Grupp+3+Elsa,+Bea,+Matteo,

Luigi Pirandello Luigi Pirandello (1867- 1936) kom från Agrigento på Sicilien. Han växte upp i en välbärgad borgerlig familj och studerade vid universitet i Palermo Rom och Bonn. 1891 skrev han ett examensarbete i lingvistik om siciliansk dialekt. Han undervisade sedan i stilistik och italiensk litteratur, Att Pirandello gick med i fascistpartiet 1924 väckte mycket förvåning med tanke på skillnaden mellan författarskapet och partiets politik. Men Pirandello var smart nog att dra nytta av det politiska och kulturella klimatet. 1929 blev han medlem i den Italienska akademin och fick offentligt stöd för sina teaterprojekt. Pirandello började som lyriker och prosaförfattare, han skrev romaner och noveller. Bland andra Noveller för ett år 1922. Han använde sedan novellerna som var omväxlande, groteska och tragiska skildringar om människans ensamhet, falska ideal och självbedrägeri i sina pjäser. Först under världskriget började han ägna sig åt dramatik och reste runt till teatrar i Europa och Amerika och skrev sina pjäser och iscensatte dem. År 1934 fick han Nobelpriset. Pirandellos märkliga genombrott kom med pjäsen ”Sex roller söker sin författare” från 1921. Pjäsen understryker skillnaden mellan teater och liv. Den handlar om en familj på sex personer som kommer inpå scenen under en repetition. De är roller, fantasifigurer hos en författare som har vägrat att skriva deras historia, Nu vill de att skådespelarna ska hjälpa dem genom att framföra berättelserna om deras liv. Ensemblen börjar repetera med hjälp av de sex rollerna. Men det hela slutar med att regissören ger upp försöket att på scenen framställa figurernas livsöden. Med den här pjäsen visar Pirandello på den naturalistiska teaterns illusoriska karaktär, klyftan mellan konst och verklighet. De sex personerna blir ju inte nöjda med det resultat skådespelarna åstadkommer av deras liv och tycker att de är förlöjligade och överdrivna på scenen..Det är ibland omöjligt att avgöra vad som är fiktion och vad som är verklighet och de sex personerna är ju i alla fall inte verkliga utan produkter av en författares fantasi. Pirandello skrev många pjäser och hans sysslande med verklighetsupplevelsen och människans rollkaraktär kom att påverka teatern som ville upphäva illusionen. Den andra efterkrigstiden existentialistiska och absurda dramatik har gett hans pjäser med deras kretsande kring identitetsproblem en ny aktualitet
 * Luidgi Pirandello:**


 * Citat från ”Sex roller söker en författare”**

Sida 27. – Direktören; ”[…]Nu sätter vi igång med detsamma! [Till Styvdottern] Tycker ni de här dekorationerna är bra? – Styvdottern; Jag känner verkligen inte alls igen mig. – Direktören; Är vi nu där igen! Ni menar väl inte att vi skall åstadkomma en fullständig kopia av Madame Paix’ privatrum[…] [Till Fadern] Ni sade ju att det var en liten salong med blommiga tapeter? – Fadern; De var vita. – Direktören; Det här är inte vitt; det är randigt. Men det har ingen betydelse.”

Denna diskussion i pjäsen är enligt mig otroligt intressant och speglar verkligen vad besökarna vill få ut av sitt möte med Direktören. Fadern och hans familj kommer och vill skapa en identisk kopia av ett skeende i deras liv, samt spela upp det hela själva! De verkar alla vara så uppslukade i sitt eget drama att de inte vill att någon annan ska få komma nära det och bestämma. Egentligen så behöver de inte Direktören för om de fick välja så skulle de regissera och spela upp pjäsen själva. Men då kommer man till frågan, varför valde de att besöka just denna teater? Varför satte de inte upp pjäsen själva? Jag tror att det blev som det blev på grund av ekonomiska skäl, för att sätta upp en pjäs själv skulle kosta en privatperson alldeles för mycket pengar och de vill ju fortfarande få visat sitt drama, så de dras emellan att låta någon annan göra dramat men det kanske inte blir på deras sätt, eller så sätts pjäsen aldrig upp och de kommer bli bortglömda. Det man lätt kan se i detta citat är deras egon som hela tiden förstör för dem själva. Att de hela tiden ska ha det på sitt sätt i minsta detalj går direktören på nerverna så man kan redan ana här att de skulle kunna bli problem längre fram i skapandet emellan Fadern och Co och Direktören och hans ensemble.

Sida 30. – Styvdottern[Till Fadern]; Nu skall du komma in![…] Tala som om du inte kände mig, som om du kom in händelsevis: »God dag, Fröken!« – Direktören; Men hör nu! Törs jag fråga, om det är ni eller jag som sköter regin? Gör som hon säger: gå bort till fonden, men gå inte ut, och kom sen tillbaka hit.

Något senare i pjäsen uppstår ett liknande scenario som jag ansåg nämnvärt. Det är fortfarande samma scen hemma hos Madam Paix och nu under själva framförandet av första utkastet försöker Styvdottern att bestämma vad hur folk ska göra ting när det egentligen är Direktörens jobb att bestämma hur allt ska se ut. Detta tror jag är något som är svårt för familjen att släppa och vill helst kontrollera alltsammans själva utan påverkan från alla andra. De vill att direktören bara ska vara åskådare och helst vill de bli av med alla skådespelare på teatern för att de vill ju själva spela sina egna roller. Det som man helt klart kan se vid detta tillfälle i pjäsen är att familjen och Direktören inte kommer komma överens och dess mindre med skådespelarna så det jag kan känna är denna känsla av att man vill inte låta någon annan hålla på och förändra ens eget arbete eller livshistoria. Det är som när man är på dagis och leker med kappla stavar, man ville ju definitivt inte att någon annan unge skulle komma och göra om ens borg eller torn eller vad man nu byggde. Jag tror det är samma känsla Pirandello försöker förmedla, att man vill hålla sitt eget skapade borta från andra händer.


 * Mer citat:**

Sida 25 Direktören. ”[…]men ser ni här, min bäste herre, är det inte rollerna som spelar. Här är det skådespelarna som uppträder. Rollerna har vi i manuskriptet – när det finns något manuskript.” Jag tycker väldigt mycket om detta citat som direktören säger till fadern. Anledningen till att jag har valt att plocka ut detta citat är därför att jag tycker att det förklarar ganska så mycket om pjäsen. Den familjen som har sök sig till en teater för att hitta en författare som kan skriva en pjäs om vad som har hänt i deras liv. Men något som de har svårt att skilja på är vad som är roll och skådespel. Rollerna är de som kan förklara och visa vad som har hänt och hur de reagerade, de är och kommer alltid att förbli rollerna i den händelsen. Men de ska inte spela inför en publik, det gör skådespelarna. I denna replik förstår man att fadern och andra i familjen inte längre bara har kommit för att söka en författare utan också vill spela, bli skådespelare. De kan inte se gränsen mellan roll och skådespel.” Sida 40 Styvdottern. ”Ser ni, han kan inte! Han måste stanna här, av nödtvång, kvarhållen av olösliga bojor.” En tanke som jag hade med mig när jag läste hela manuset/pjäsen var varför är de där? Varför vill de hitta en författare som kan sätta upp deras historia? Men när man närmar sig slutet så kommer denna mening upp. Det är styvdottern som talar till direktören om att han inte behöver vara orolig över att sonen ska gå. Hon säger att han inte kan, att han är kvarhållen av olösliga bojor. Jag tolkar det som att familjen behöver berätta vad som de har varit med om, för att sedan kunna lägga allt bakom sig och gå vidare. Sonen kan alltså inte lämna teatern för han måste visa hur hans roll var och sedan låta en skådespelare ta vid och glömma allting.


 * Ännu mer citat:**

En av rollerna som kommer in på scenen är STYVDOTTERN- i flera repliker anklagar hon FADREN, som när hon var en liten flicka med en fläta på ryggen och byxor som räckte under klänningen- stod han utanför skolan., Hon menar att han kom för att se hur hon växte,,,

Repliken:

”Ja, han följde efter mig, han smålog mot mig,och när vi kom till mitt hem, tog han mig i handen-så här! Jag såg på honom med förvånade ögon- Jag visste inte vem han var. Jag berättade alltsammans för mamma. Och hon måste genast förstått att det var han (MODERN nickade bekräftande) Först ville hon inte skicka mig till sko lan på flera dar, När jag kom tillbaka,såg jag honom igen vid utgången.- så komisk han såg ut. Med ett stort paket i handen. Han kom fram till mig och klappade mig och tog fram en stor, vacker florentisk halmhatt, klädd med en girland av små majrosor – till mig.”

Pjäsen som framförs på scenen heter ”Lyckans gyckelspel” och ett gyckel är det verkligen som utspelas i DIREKTÖRENS regi. När STYVDOTTERN är vuxen får hon betala ett pris. FADERN söker upp henne på en bordell som leds av madame Paix som utger sig för att vara sömmerska och beställer sömnad av MODERN, När hon stäåndigt klarar på moderns arbete får dottern ta smällen och betala med sin kropp till fadern. Uppmanad av fadern tar hon av sig sin svarta sorgklänning (hon sörjer sin döda far). Den fallna förnedrade kvinna som FADERN håller i sina armar är alltså den lilla flicka där byxorna gick nedanför klänningen och som han mötte vid skolan. Hos Pirandello handlar det om illusion och verklighet. Och det är där pjäsens tema ligger liksom i det flesta av hans pjäser. Rollen berättar sin sanning men PRIMADONNAN som ska föreställa henne känner STYVDOTTRTN inte igen sig Primadonnan vill spela rollen på sitt sätt. Hon är ju skådespelare och uppfattar dramat på sitt eget sätt. Dessutom är hon inte av en annan klass än den kvinna hon ska föreställa. Det blir allltså en illusion tillrättalagd för ett temperament som inte är Rollens. Dramat med det incestuösa inslaget fångar DIREKTÖREN men han tänker på vad publiken tål, moralen får inte halka över gränsen. Och medan dramat rullar vidare skrattar Rollerna åt skådespelarna som ska föreställa dem, Hela stycket slutar med ett gällt skärande skratt. Det är STYVDOTTERN som skrattar hela vägen ut, till och med från vestibulen hörs hennes skratt. Vem skrattar hon egentligen åt? Sig själv, eller den i hennes l tycke öjligal PRIMADONNAN. Eller kan ske åt åskådaren somlåter sig dåras - av konsten eller verkligheten? Det vet bara Pirandello.