Grupp+2+Felicia,+Belinda,+Agnes,+Julia

Temat i denna pjäs tycker jag är att visa på att alla människor har en roll som de spelar. Pirandello verkar också vilja visa att människan inte är hel. Alla spelar sin roll men att den rollen för den sakens skulle inte hela tiden är en och samma utan kan ändra skepnad från dag till dag, från stund till stund. Pirandello menar nog att vi människor hela tiden söker ett manuskript, vi försöker skriva vårt eget liv och söker ständigt efter ny dramatik.

Fadern säger: Å ingenting. Bara få er att inse att om vi inte har någon annan verklighet än illusionen, så har också ni all anledning att tvivla på er egen verklihet, hur levande och påtaglig den än kan synas er idag, därför att den liksom gårdagens är dömd att i morgon avslöja sig som en illusion.

Svar på citat: Ibland blir verklighete för jobbig och då kan man ofta stänga in sig i en slags mask som inte alls är en själv. Ju längre man vissar masken för alla andra desto svårare blir det för dig själv att visa vem du faktiskt egentligen är. Kanske drömmer vi oss bort till det som inte är verkligt ibland och då kan det bli svårt att veta vad som är det rätta. Om man stannar för länge det vill säga.- Felicia (KLY har inte accepterat mig än så jag får skriva från Agnes sida! OBS)

Citat FADERN: den som är skapad till roll är alltid berättigad att fråga en människa, vem hon är. Därför att som roll har han en egen personlighet, utrustad med karaktärsdrag som gör honom till en viss 'någon'. En människa däremot- jag talar i nu inte om er- en människa så där i allmänhet kan mycket väl vara en nolla."

Här kan man se att Pirandello verklihgen gåt in för detta att alla männiksor spelar en roll även i det vardagliga livet. Inegn vill vara en nolla så om man ger sin egen roll ett par ordentliga karaktärsdrag så blir man inte det. alla är rädda för att vara en nolla, någon som glöms bort. han säger ävem i detta citat att den som är en roll kan fråga en person vem hon är- kan fråga en ganska personlig och kanske väldigt jobbig fråga. Och detta kan denna roll göra, just för att den är en roll, inte en människa. och det är då en roll som är berättigad med en personlighet som gör sådant.

Citat: SONEN: Tackar så ödmjukast! Men har ni inte förstått ännu att ni aldrig kan spela det här stycket? Ni kan inte sätta er in i våra känslor, och era skådespelare ser ingenting annat än vårat yttre. Tror ni det är möjligt att vara sig själv framför en spegel, som kommer oss att frysa in i själen när vi ser vårt eget minspel, och inte nog med det, som återger våra anletsdrag till oigenkännlighet förvridna.

Pirandellos pjäs vill skapa debatt kring teatern som fenomen. Att göra en metapjäs som denna visar sig vara ett genialiskt forum för att gestalta själva framväxten av en pjäs, men också vadtraditionell teater historiskt brukat beröra, familjedramer med konsekventa karaktärer. Vad är värt att gestalta och vem bestämmer det? Kan en historia ens återges autentiskt? I just detta citat lyfts frågan fram om en skådesspelare kan återge ett realistiskt poträtt av någon, kan detta porträtt överensstämma med den person den skall återge? Varje skådesspelare lägger in sin egen tolkning, tonläge, kroppsspråk och det minsta minspel sätter en särskild prägel på karaktären ifråga, därför bör inte olika uppsättningar av samma pjäs vara varandra lika. Ingen människa har en konsekvent personlighet, vi är varierade i oändlighet. Men vi söker ständigt efter ett konsekvent "jag", en regelbok för vem jag är, hur jag ska agera. Man kan känna förakt inför sig själv då ens egen uppfattning om det egna jaget rubbas eller ifrågasätts av någon annans uppfattning av en. Man visar sig vara mer komplex än vad man vill acceptera och hantera och den allmänmänskligt existensiella frågan "Vem är jag?" följer oss ständigt, då jaget aldrig förblir konsekvent och oföränderligt. Teatern sedan antiken har grundat sig på schabloner, varje karaktär har tillskrivits ett känslouttryck, och i denna pjäs problematiseras detta genom att de sex rollerna ger uttryck för den plåga det innebär. Även människor sensationslystnad berörs i pjäsen, vad är värt att gestalta? Människor dras till tragedier, ju mer invecklade och chockerande desto bättre, vilken bedömning gör en dramatiker då han inte finner karaktärerna han skapat värda en egen historia?

Citat FADERN: illusion, säger ni! Nej, mitt herrskap, det är rena, rama verkligheten. Här kan man se att Pirandello påvisar att vad som är verkligt för oss, är en illusion för andra. Ta teatern som ett exempel. En skådespelare går in i en roll. Det blir, för henne, verklighet. Kvinnan som spelar Julia blir på riktigt förtvivlad och förkrossad när hon ser sin älskade Romeo ligga död framför hennes, vad han trodde, döda kropp. Dessa känslor är ingen illusion. Det är rena, rama verkligheten. Och detta berör även oss som ser på. Det är verklighet, vi blir berörda. Vi kan inte förneka att det är som verklighet. Döden är det enda som inte är en illusion. Det är bara verklighet. För oss levande. Är det en illusion för den avlidne?

Fakta Pirandello

han föddes 1867 och skrev under sin livstid ett X antal romaner, dramer och noveller. men han blev vdock mest känd fölr sina dramer, men fick även nobelpris för ett av sina verk. Han hade ofta en ironisk touch på sina dramer och det var kul tyckte folk. för det är ju kul att ha kul åt andra. "sex roller söker en författare" blev hans genombrott.